Norr om Amazonas ligger en annan djungel-
- som fortfarande är okänd och orörd. Guyanas regnskogar.
Ett team utforskare, forskare och filmare befinner sig i djungeln.
Deras mål är att kartlägga djuren i denna stora vildmark.
Här i Guyana är allting orört. Ingenting har förändrats.
Vi måste bevisa att skogarna är mer värda levande än nersågade.
Expeditionen går in i sin andra fas.
Teamet anstränger sig för att upptäcka fler fantastiska varelser.
Här finns antagligen tusentals arter som ingen har upptäckt tidigare.
Det är svårt. Steve Backshall har i två dygn tagit stryk av-
- ett mäktigt vattenfall och fått utstå svåra förhållanden.
Åskvädret är rakt ovanför och jag är rädd att jag ska bli träffad.
Jag är det enda som sticker ut i landskapet.
Slår blixten ner här, blir jag träffad.
Guyana, stort som Storbritannien men med 2 % av dess befolkning.
Städerna ligger vid kusten. Inåt landet finns bara djungel.
I hjärtat av skogen ligger Kaieteurfallet.
Det är fem gånger högre än Niagara.
Nedanför skyddar sig forskaren och klättraren Steve Backshall.
Det var mitt livs sämsta natt.
Det gick bra tills ovädret började-
- och sen vaknade jag plötsligt av en stor tyngd mot huvudet.
Det var allt vatten som hade samlats i mitt skydd.
Efter det handlade det bara om att försöka hålla det uppe.
Efter två nätter utan sömn känner jag mig helt utmattad.
Det har varit värt det. Han är den första som utforskat området-
-som alltid duschas av vatten.
Titta på det här!
Han har upptäckt en märklig värld som vimlar av grodor-
- och där sötvattenskrabbor kilar genom en dal med orkidéer.
Det är en oerhört dramatisk plats.
När man är helt omgiven av dimman känner man sig som en del av fallet.
Det är en av de mest spännande platserna jag varit på.
Men den lämpar sig inte för människor.
I två nätter har Steve knappt sovit eller ätit.
För att ta sig ut måste han klättra upp för 240 meter rep.
Jag klättrar uppför ett rep som är lika tjockt som lillfingret.
Därför går det i snigelfart.
Gud vad långt det är!
Resten av teamet är i baslägret och det finns apor i närheten.
Gordon... Det sitter bruna kapuciner ovanför damtoan.
Gordon Buchanan är expert på djuren i Sydamerikas regnskogar.
- Sov du? - Ja, jag var uppe kl. 03.00 i morse.
Jag måste ha kläder.
- Vad drömde du om? - Jag drömde om apor, lustigt nog.
Det var ett varsel...
Hans uppgift är att filma djuren.
Hittills har han spårat djur i den täta skogen.
Men nu kommer djurlivet in i lägret.
Där sitter en.
Hoppas att det är regn som faller ner och inte urin.
Två forskare, George och Raquel ser aporna nära laboratoriet.
Där är en. Den sitter där uppe.
De är bruna kapuciner.
De letar mat sida vid sida med dödskalleapor.
Det finns åtta aparter i regionen.
Teamet vill ta reda på hur många som lever i den här skogen.
Det sitter en där uppe.
- Den är rakt ovanför mig. - Där är en!
Ja, han tar någonting att äta.
Primater är ofta nervösa runt människor.
Men den här skogen är ovanlig.
Det bedrivs ingen jakt här. Aporna är inte rädda för människor.
Det finns frukt i det här trädet. Jag ser den kasta bort kärnorna.
Apor sprider frön och bidrar till återväxten.
De är så nära lägret.
Jag är verkligen förvånad över att se primater här.
På andra sidan lägret har Justine Evans sett en annan apart.
Jag ser något röra sig.
- Där. - Ja... Fantastiskt.
Det är spindelapor. Den där verkar inte gilla att vi är här.
Den ger ifrån sig en massa ljud och verkar lite upprörd.
Den kastade en gren på oss.
Fantastiska armar. De påminner om gibbonapans.
Jag trodde inte att vi skulle få se så mycket strax utanför lägret.
Från undervegetationen brukar det vara svårt att se något alls.
Det är verkligen ett bra tecken.
För att kunna kartlägga den här djungels arter-
- har ett forskarteam följt med expeditionen.
De arbetar i ett specialbyggt djungellabb i mitten av lägret.
Guyanska biologen Raquel Thomas studerar växtlivet.
I den här skogen finns det över 6000 blomarter.
Jag upptäcker nåt nytt varje gång och har alltid nåt nytt att lära mig.
Fiskexperten dr Phil Willink har hand om kartläggningen av floden.
Vi behöver arbeta på de här platserna innan de förändras.
Innan folk flyttar hit och påverkar ekosystemen.
Expeditionens resultat ska presenteras för Guyanas regering.
Det är ett fattigt land som inte vet om det kan låta skogarna vara-
- eller om de måste avverkas för att få in kapital.
- Vilken art är det? - Det är en vargspindel.
Det finns antagligen arter här som ingen har beskrivit.
Dr Russ Mittermeier arbetar med teamet.
Han är ordförande i Conservation International-
-som försöker bevara skogarna.
I Guyana är skogarna helt orörda.
Här finns det största orörda regnskogsområdet i världen.
Om det finns några regnskogar kvar om 50-100 år, så är det nog här.
Området är helt unikt, och är det sista hoppet för planetens regnskog.
I en timma har Steve dragit sig upp för repet tum för tum.
Jösses...
Steve har bestigit några av världens högsta berg och sprungit maraton-
- men den här klättringen blev nästan övermäktig.
Det är ett helvete där nere. Det är så kallt och blött.
Medan resten av teamet tar sig upp-
- kollapsar Steve av utmattning. Expeditionens läkare finns på plats.
Drick lite vatten.
Sätt dig ner här borta och drick lite vatten.
Hur känns det nu? Du måste vila nu.
Det var en svår klättring och du har varit där nere ett par dagar.
Ta det lugnt här uppe nu. Låt de andra göra jobbet.
Steve kan återvända till baslägret som ska vara tryggt.
Men vissa djur börjar bli väldigt närgångna.
- Kan den här döda en människa? - Ja.
Myrorna är små, men de kan verkligen bita.
Vi har gjort intrång hos dem. De återtar bara området.
Insektsexperten George McGavin, har blivit stungen av en skorpion.
Generalfel. Stick inte in handen i en spann du inte har kontrollerat.
Rakt i fingret. Tänk dig att du har värmt en nål till 120 grader-
-och sedan sticker den i fingret.
Jag tror att det skulle kännas så.
Georges stick gör ont men är inte livshotande.
Det känns väldigt konstigt.
Steve är tillbaka i lägret där teamet äter piraya och ris.
Dagens arbete är inte över.
Efter middagen har George en osmaklig uppgift till alla.
Han har ordnat en skorpionrensning.
De delar på sig och söker igenom lägret.
George sa att han hade sett en på toaletten.
Det här är badrummet. Nej, det är bara ett stort hål.
Jag har visst fått skitgörat.
Alla har ficklampor med ultraviolett ljus.
Jag har hittat två små Skorpioner. Otroligt!
L ultraviolett ljus är Skorpioner lätta att upptäcka.
- Det är otroligt hur de lyser. - Där har vi en pytteliten.
En bra början. Titta där.
- Där är den. - Jag har den.
George och Raquel hittar den största.
Där har vi den lilla skönheten.
Den där hade gett ett stick som varit väldigt smärtsamt.
Om jag skulle öppna tången-
- skulle den kasta sig framåt, och sticka mig i tummen.
Ju tjockare stjärt, desto värre sting.
- Jag har inte sett nån riktigt stor. - Är inte denna stor?
Jag tycker att den är stor.
Skorpioner älskar små, mörka ställen.
Man gör klokt i att vränga sovsäcken varje kväll.
Baslägrets hjärta är stranden.
Där rensas fisk, där finns båtarna, alla tvättar och svalkar sig där.
Det är skönt att komma undan från den tryckande hettan.
All svett, smuts och lort är...
Tur att vi kan bada i floden-
- för det är sötvatten som är otroligt fint.
Justine skulle tvätta sig en morgon, men något fick henne att ändra sig.
Kära nån.
Det är en stor kajman på stranden precis där jag brukar tvätta mig.
Det är den första riktigt stora som jag har sett.
Den svarta kajmanen är Sydamerikas största rovdjur.
Som de andra djuren runt lägret blir den djärvare för varje dag.
Han kan enkelt skada en vuxen människa.
Ni ser killarna där som rensar fisk.
Kajmanen är 3,5 meter lång.
Här ser vi varför kajmanen blir ett problem för byborna.
Folk rensar fisk och kajmanen blir allt djärvare.
Plötsligt tar den någons hund, och sedan någons barn.
Kajmanen är bara ett av hundratals spännande djur som lever i floden.
Steve hjälper dr Phil Willink i hans kartläggning av fiskarna.
Hoppas det här ger resultat!
- Det är en sötvattensansjovis. - Jag riskerar livet för ansjovis!
De blir de första forskarna som utforskar undervattensmiljön här.
Nästan ingen har varit här tidigare. Vem vet vad som lever här?
Det finns antagligen många nya arter här.
Om ingen varit där och det är svårt att ta prover, hittar man nya arter.
För varje dag katalogiseras fler djur och växter i djungellabbet.
George har inlett en studie av skogens spindlar.
Han hittar ett skinn från världens största tarantel. Theraphosa blondi.
De finns uppenbarligen här. Skinnet bevisar det.
Det finns en som är större än så här i lägret eller i närheten av det.
- När den ömsar skinn blir den större. - Ja.
Ett nytt skinn växer under det gamla, men tänderna är väldigt vassa.
De är som en katts klor eller en örns gripklo.
- De är väldigt hårda. - Jag har ätit en sån där.
Vi filmade piroindianerna i Venezuela. De äter såna.
Jag har hört att när de ätit dem, så använder de...
De tar bort huggtanden så här-
-och använder den som tandpetare.
De tar bort bitar av... Det fungerar faktiskt bra!
Steve och Phils kartläggning av fisk börjar dåligt. Nätet har fastnat.
Antingen har vi fångat världens största fisk-
- eller så har vi fastnat i en stock. Jag gissar på en stock.
- Kommer det upp? - Nej, inte alls.
Ska jag hoppa i och försöka trassla upp det?
Jag vill inte att du hoppar i och fastnar i det.
Han får loss nätet, som är fullt av pirayor.
Svarta pirayor är väldigt aggressiva.
Toppen, nu tuggar de hål på mitt andra nät.
Akta dina knän så att den inte tar en tugga.
Gud, titta på det där.
Man ser märkena den har gjort med tänderna i metallen.
Det är helt galet. Tänk att jag simmade här!
Vad är det som låter?
- Är det pirayan? - Ljudet kommer från simblåsan.
Jag vet inte om det är ett sätt att kommunicera.
Det är en riktigt stor piraya.
De här är större än de rödbukade som finns med i skräckfilmer.
Gud, titta på det där.
De där tänderna skojar man inte med.
Om de går av eller blir slöa ersätts de.
Tänk dig själv en piraya med slöa tänder...
Fortsätt, Gordon.
Eftersom djuren kommer nära lägret-
- riggar Gordon upp ett fjärrstyrt övervakningssystem.
Vi kan slå på det, se om något händer och låta någon övervaka det.
Studenten Defreitas Haynes har redan börjat filma djur.
Är det sant? Någon nämnde en garn, men jag trodde den satt i ett träd.
- Hur länge har den varit där? - Bara fem minuter.
Anledningen till att huvudet är kalt är att den äter från ruttna kadaver.
Om den haft fjädrar på huvudet, hade de blivit fulla av ruttet kött.
De har utvecklat ett kalt huvud-
- eftersom det är mycket enklare att hantera.
Gamar har aldrig ful frisyr... Det här systemet fungerar perfekt.
Steve och Phils kartläggning av fisk fortsätter.
De har redan hittat enorma pirayor.
Med hjälp av lokala fiskare hoppas de fånga nåt mycket större.
Okej.
- Nej! - Det där är en stor fisk.
- Stor? - Stor.
- Se hur stor den är! - Den är stor. Ta upp den i båten.
- Försiktigt nu. - Det är helt otroligt!
Det där är en "banana catfish".
Att kartlägga fiskar är inte lätt.
De måste identifiera varje art och sätta tillbaka fiskarna fort.
Den kallas "banana catfish" eftersom den är gul på buken.
- Kan den vara 20 år? - Den kan vara äldre. De lever länge.
- Fisken är täckt av parasiter och... - Det hoppade ut en. Fånga den.
- Där är en till. - Ta vara på dem. Var är den?
Där är en till. Den skvätter blod omkring sig.
- Den är som en blodigel. - Titta där.
Vi ska sätta tillbaka vår vän. Vi vill inte göra honom illa.
Sådär... Iväg med dig.
- Helt fantastiskt. - Utmärkt
Men det vi har här är ännu mer spännande.
Parasitfiskarna som Steve har samlat in heter candiru.
Om man står i vattnet i den här regionen och kissar-
- simmar de upp genom urinstrålen och in i dig-
- och låser sig fast där med två taggar som pekar bakåt.
Candiru simmar in i gälarna på stora fiskar och dricker blodet.
Den här som föll ut från gälarna är alldeles full av blod.
Det man kan lära sig är att inte kissa i floden.
Steve har fått veta vad som härskar i djupen under dagen.
Nu vill han veta vad som jagar på natten.
Herregud!
De här kallas sabeltandade laxkarpar eller sabeltandade tetror.
Den ser verkligen ut som ett monster.
Den är verkligen sabeltandad. Det är helt otroligt.
Tänderna är så långa att fisken har håligheter i skallen för dem.
Annars skulle de gå in i hjärnan.
Det är ett rovdjur högt upp i kedjan. De simmar extremt fort-
- och angriper fiskar underifrån och spetsar dem så att de dör.
De spetsar dem och äter upp dem.
Jag håller fingrarna väldigt nära tänderna.
De skulle väl gå ända in till benet?
De skulle gå rakt igenom handen. De är starka.
Jag ska försöka släppa i honom utan att förlora handen.
Ja, var försiktig.
På natten ser vi malar och tetror. På dagen härskar stora pirayor.
Vi måste röra oss väldigt långsamt och hålla utkik efter spindlar.
I den mörka skogen följer George och några lokala spårare efter-
-världens största tarantel.
Kommer du häråt?
Ja, jag ser er lampa. Har ni hittat ett nytt hål?
Ser ni den vid hålet? Är den där? Jag är på väg. Vänta där.
Där är den. Milda makter.
Therophosa blondi, goliatspindeln.
Fantastiskt.
Problemet är att om hon blir skrämd så dyker hon ner i hålet igen-
-och då får vi aldrig ut henne.
Det går bra, det går bra...
Jag ska försöka ta en liten pinne och locka henne framåt.
Skulle du kunna vara beredd bakom och försöka blockera hålet?
Tarantlar ser illa och jagar genom att känna av vibrationer.
De hoppar på förbipasserande byten.
Hon är en riktig skönhet.
Jag fick henne!
Såja...
De brukar vanligtvis inte börja med att bitas i försvar.
De kastar vanligtvis ut hår och det gjorde hon. Blockera hålet.
De taggiga hårstråna irriterar rovdjurens hud, ögon och lungor.
Håren är extremt irriterande.
Jag kommer att hosta. Det får jag inte, då skräms hon.
Jag försöker att inte hosta nu. Nu gick det över. Vilken tur.
De har en tum långa huggtänder. Man vill inte få dem i fingret.
Jösses... Hosta inte.
Man ser hur otroligt vacker hon är.
Hon rör sig graciöst... Nu hoppade hon.
Jag ska försöka få in henne i lådan, för jag vill veta vad han väger.
Sedan sätter vi ut henne vid hennes hål.
Jag går tillbaka. Håren sitter i kläderna-
-i mitt ansikte och på armarna.
Jag har andats in dem så att jag hostar.
Det visar vilket effektivt sätt det är att mota bort fiender.
Man behöver inga huggtänder om man kan få andra att klia sig.
Tidigt nästa morgon fiskar Steve och Phil nära lägret.
- Titta på de här. - Vi har ett dussintal arter här.
Alla tillhör tetrasläktet. Den här är en sorts laxkarp.
Här är en ciklid. De är populära i akvarium.
Här har vi något intressant.
Jag tror att det är en ny art. Den har aldrig beskrivits.
- Hur kan du veta det? - Jag har arbetat på Guyanaskölden.
Jag har sett fiskar inom samma familj men den här är annorlunda.
Vi ska försöka hitta fler och jämföra men jag tror att det är en ny art.
- Vårt hårda arbete lönade sig. - Och precis intill lägret.
Mitt bland alla pirayor och allt annat.
Vi tog upp fisk från ett område som var tre meter brett.
Vi fick ett dussintal arter. Det visar vilken mångfald det finns.
- Jag fångade en till. Nej, två. - Underbart
- Jag behövde lite tur. - Jag lägger de här i akvariet.
Alla indikationer tyder på att området är helt orört.
Ingen har fisket eller jagat här och alla uråldriga träd står kvar.
På 2000-talet är det väldigt ovanligt.
Jag vill bara väga dig. Var snäll och hoppa in i påsen nu.
Georges tarantel har tillbringat natten i labbet-
- och han undersöker den innan han släpper ut den.
När jag håller henne i handen-
- känns hon ungefär lika tung som en liten råtta.
Hon väger 85 gram. Det är en bra storlek.
Det här är en fantastisk plats. Djuren här är väldigt stora.
Stora växter, jätteuttrar, stora spindlar, stora allt möjligt...
Det här är världens största spindelart.
För mig är det här oerhört spännande.
Hittills har expeditionen hållit sig i ett litet område av skogen.
På andra sidan gränsen i Venezuela väntar en ny utmaning för Steve.
Där Guyana gränsar till Venezuela och Brasilien-
- finns fantastiska berg som utgör Guyanaskölden.
Vissa har aldrig utforskats.
Topparna är isolerade från skogen nedanför.
Det som lever där uppe befinner sig på ett slags ö.
Allt är avskilt från det nedanför.
Där har vi vårt berg. Titta bara!
Steves mål som klättrare är att bli den första att bestiga Upuigma.
Som naturforskare vill han upptäcka vad som lever där uppe.
Ingen har bestigit det berget. Vi är först att vidröra klippväggen.
För att nå toppen kommer Steve att få pressa sig till det yttersta.
Två av världens bästa klättrare följer med.
John Arran och Ivan Calderon.
Tim Fogg sköter repsäkerheten.
De få biologer som varit där uppe på bergen som kallas tepuis-
-har hittat nya växt och djurarter.
Det hoppas vi att göra också.
Vilken läskig landning.
Det enda stället att landa på är en fotbollsplan i en liten by.
- Hola. Buenos dias. - Hola.
Det är en av de vackraste byarna som jag någonsin har sett.
Det där berget heter Acapan.
Det ser ut precis som ett fort, som ett fort ritat av ett barn.
Och där på andra sidan ser man vårt berg, Upuigma.
Se bara. Vilket ställe att leva på.
En 3 mil lång vandring väntar innan de kan börja tänka på att klättra.
Målet är Upuigma. Byborna kallar det "Slottet".
I lägret är det liv och rörelse. Ännu ett djur har hittats.
- Ser du att det rör sig där? - Ja...
Det har tagit mat i köket innan det försvunnit upp i träden.
Gordon har hämtat ännu en kamera och följer upp händelsen.
Han vill fånga tjuven på bar gärning.
Det har gått genom köket, så där finns något den tycker om.
Det är passande att vi använder den här kameran för att fånga tjuvar-
-för det är vad de har designats för.
Det där blir bra.
När teamet närmar sig berget blir vandringen tuffare.
Vägen upp mot klippan är brant och ansträngande.
När de nått fram tar klättringen tre dagar.
Det ser annorlunda ut på nära håll.
Det är större än vi först trodde.
Visa partier är väldigt mörkt orange.
Det kan nog vara farligt där uppe.
Berget är opålitligt. Stora block kan lossna utan förvarning.
De påbörjar klättringen i gryningen.
Nu behöver de mat och vila.
Vid lägret har den mystiska tjuven återvänt.
Där är den. Titta, vad konstigt.
Pungråttor har försett sig själva med det som finns i matförrådet.
Vi har två pungråttor bakom köket.
- De är verkligen konstiga djur. - Den var gullig.
De är pungdjur. Som känguruer bär de sina ungar i en ficka.
De äter allt. De äter gnagare, fågelägg, frukter... Allt möjligt.
Jag undrar om de bosatt sig några meter ifrån vår boplats...
Visst stämmer det att allting har kommit närmare senaste veckan?
Det dyker upp något nytt nästan varje dag.
Titta lite på marken, för jag såg en massa spindlar och myror.
Där ser man några myror.
Tänk att hitta en stor spindel och placera kameran nära boet.
Det finns ett hål ungefär tio meter däråt.
Där är det.
10 meter från den plats där George och Gordon sitter finns en tarantel.
Vissa kallar den för skelett-tarantel på grund av benens vita markeringar.
Vad är det? Det är en ganska stor cikada.
- Där går han. - Den går framåt...
- Den tog den! - Vilken snabbhet.
Otroligt snabbt. Jag har aldrig sett det förut i det vilda.
Alla spindlar klarar inte fast föda. De måste äta flytande föda.
Hon drar in bytet med huggtänderna-
- och sen dränker hon det i enzymer som finns i saliven-
- och sen dricker hon någon sorts insektssoppa.
- Oj! - Huggtanden sliter sönder bytet.
Den skär nästan som en... Jag tycker att det är fantastiskt.
Jag älskar det här. Det här är...
Så här är världen är uppbyggd.
Upuigma, i gryningen.
Ett sista mål mat på marken innan prövningen börjar.
I tre dagar måste de äta och sova i linor fästa i klippväggen.
De vet inte vilka djurarter de kommer att hitta uppe på toppen.
Jag vet inte vart vi är på väg. Uppåt, kan man väl säga.
Vad tror du om första etappen?
Det kommer att vara väldigt poröst och tekniskt krävande.
- Okej, lycka till. - Tack. Jag sätter igång.
Steve klättrar som tredje man bakom Tim och Ivan.
Jag släpper ner ett klippblock.
Jesus! Gick det bra, Ivan?
Jag kan inte prata nu.
Jag har väntat länge på det här.
- Men nu när jag har sett hur hårt Ivan har kämpat-
-känner jag mig inte särskilt...
Det känns inte lika kul längre. Jag är snarare livrädd.
- Jag klättrar nu, Ivan. - Lycka till, Steve.
Akta huvudet!
Precis allt man håller fast vid-
- kan lossna när som helst, och då dör man, helt enkelt.
Så är det bara. Jag vill inte överdriva, men...
- Klättrade du den vägen? - Ja.
Gud...
Jag är glad att jag inte klättrade först.
Klippan är brant och har överhäng, vilket gör det svårt att se rutten.
Såja.
Herregud, Ivan.
Försök få in foten i... Precis så.
Lite mer till vänster. Precis så.
Bra jobbat. Mycket bra.
- Bra gjort. - Det var jobbigt.
Träden ovanför baslägret vimlar av liv.
Gordon plockar fram sin kamera. Ännu en apart har synts i lägret.
En av världens minsta - tamarinen.
Var tysta nu.
Ja, toppen. - De är precis här.
De är så luriga.
Jag vet inte hur många de är, men jag ser rörelse där och där.
Det här är nytt för Gordon.
De är sällsynta, eftersom de bara finns i en liten del av Sydamerika.
De är speciella. De håller sig i undervegetationen och äter insekter.
Men eftersom de är väldigt små är de svåra att se.
Där!
Den rödhandade tamarinen är bara 25 centimeter hög.
De är miniprimater.
De ser ut som gremlins.
De rör sig i träden och letar mat i stora grupper.
De putsar varandra.
Det sitter två stycken där. Nu kommer en tredje, en liten.
Det är en unge.
Det är ett mirakel att få se tre stycken samtidigt.
Den lilla är ute i det öppna.
Vilken skönhet.
De varierar kosten av frukt och insekter med sav från träden.
Det är otroligt hur han håller sig fast med sina stora klor.
Jag ser trådar av saven på hans tunga.
Fantastiskt.
Det var helt otroligt.
Det är en apa som är svår att filma, men jag tror att jag lyckades.
Nu har jag väldigt bra material.
Tamarinerna är den sista arten som kartläggs runt baslägret.
Den här fasen av expeditionen avslutas nu.
Jag har sett nya fiskarter, en Jaguar-
-jätteuttrar och fågelspindlar...
Var fjärde eller femte insekt kan visa sig vara en ny art.
Forskarnas arbete är inte över än.
Alla prover måste katalogiseras och nya arter måste namnges.
Gordon och George ger sig av på ett nytt stort uppdrag.
En tuff tvåveckors båtresa in i en avskild del av djungeln.
Hej, Gordon. Har vi verkligen fått med oss allt?
Rewafloden ligger mitt ute i ingenstans.
Det blir inte mer avlägset än så.
- Hej då, Justine. - Hej då, Gordon. Ha det så roligt.
Deras mål är Rewaflodens källa.
En av Guyanas mest svåråtkomliga områden.
De fiskare som varit där vittnar om djur som är orädda för människor.
Om någon plats i Sydamerika är helt orörd, så är det denna.
Den övre delen av floden skyddas av kraftiga forskar och vattenfall.
Med proviant för två veckor ombord-
- färdas de med lätt packning och utan bekvämligheter.
På bergssidan har klättrarna nått fram till en utmanande klippa.
Nästa etapp är omöjligt svår.
Men John är en av världens bästa klättrare och är redan på väg upp.
Det här är fantastisk klättring. Otroligt att man kan klättra här.
Greppen räcker precis, men man ser dem inte förrän på nära håll.
Det är skrämmande att börja klättra när man ser en slät yta framför sig.
John, kan du säga hur jag ska göra på den här etappen?
Det är 15-20 meter vertikal klättring.
Första halvan är riktigt svår.
Det låter som om det är för svårt för mig och kanske farligt.
Det är klokt, för risken att dra ner lösa klippblock är ganska stor.
Steve är en duktig klättrare, men den här klippväggen är för svår.
Han måste häva sig upp i repet, hängandes fritt i luften.
Han har klättrat i sex timmar-
- och har inte ens kommit en fjärdedel av vägen.
George och Gordon når forsarna som skyddar Rewaflodens källa.
Forsarna är oframkomliga.
Enda alternativet är att dra båtarna och utrustningen på land.
Vi har lagt grenar över klipporna som båten kan glida på.
Vi ska igenom den öppningen och ta oss ovanför fallen.
Är ni beredda? Ett, två, tre!
Ett, två, tre.
Det är 40 grader varmt-
-och luftfuktigheten är 100 %.
Ett, två, tre!
Nu är det bara två kvar.
- Det är två kvar. - Jag har aldrig varit så trött.
Det återstår flera kilometer med forsar.
Barriären gör Rewafloden speciell.
Den skyddar skogen och dess djur från människan.
På klippväggen börjar det skymma och vädret slår om.
Det drar närmare fort.
Himlen är mörk och regnet kommer närmare.
Vi måste få våra sovplatser klara, annars blir vi genomvåta.
De måste sova på den lodräta klippväggen-
-förankrade i speciella tältsängar.
Ovanför, 200 meter porös klippvägg.
Nedanför, 115 meters fritt fall.
Vi har två hängande sängar som vardera rymmer två personer.
Eftersom vi är fem personer har Ivan satt upp en hängmatta.
- Hur är din säng? - Bra. Vi har säkrat sängarna noga.
Vi får sova med selarna på och se till att säkra oss.
Det är svårt att fixa det här i dagsljus-
-men i mörker är det nästan omöjligt.
Vi måste sova i våra selar och säkra dem så mycket vi kan.
Om man rullar ur sängen här, får man inte bara en bula i huvudet.
För första gången undrar jag och jag verkligen klarar det här-
-och om jag ens borde försöka.
Det är inte så konstigt att ingen bestigit berget tidigare.
Överhäng eller lodräta klippor...
...lösa klippblock, vegetation...
Det här är inte alls som en trevlig dagstur i Lake District.
Här kan det gå riktigt illa.
Jag kommer nog inte att sova så bra.
I expeditionens tredje och sista fas-
- letar Justine efter jättemyrslokar.
Den kommer mot mig.
Gordon och George forcerar floden och belönas med ovanliga syner.
Vilken fantastisk fågel!
Och Steve kämpar mot utmattning när han närmar sig toppen.